EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Dav.
Dav. Hvordan har I det?
Skønt. Tak.
Rolig. Hold så kæft.
Tak. Sikken dejlig velkomst.
Så vil jeg gøre mit bedste.
I tænker: "Slap af, Rick. Det er alle pengene værd bare at se dig."
Hvad? Du er alle tiders. Hvad mener han.
Jeg er ikke en gud.
Jeg er bare en almindelig fyr, som snakker med folk,
lidt som Jesus...
...på en måde, men bedre.
Jeg er her rent faktisk, så...
Tak og velkommen til mit nye show Humanity.
Titlen betyder Menneskeheden, men jeg er ikke fan.
Jeg foretrækker hunde, selvfølgelig.
Hunde er bedre mennesker end mennesker, ikke?
Hunde er utrolige.
De er vores bedste venner. De beskytter og fører os.
Der findes sygdomshunde, som kan lugte, om man har...
...aids.
Jeg er ikke læge, men deres næser er tusind gange
mere følsomme end vores.
"Puh, hvor har du hiv. Føj."
Og man spørger: "Kan du lugte aids?"
"Ja."
"Hvorfor opdagede du det så ikke hos ham, jeg havde med hjem i nat?"
De første tre milliarder år klarede de sig selv,
evolution og sådan.
Så blandede vi os og lavede lidt selektiv avl.
Vi tilpassede dem til at arbejde for os. Lidt stærkere eller hurtigere.
De er fantastiske til de det, de er avlet til.
Og de elsker det, de er avlet til.
Det er de genetisk programmeret til.
Men rhodesian ridgeback blev avlet til at jagte løver.
Det blev den nok lidt rystet over at opdage.
Alle racehundene kom for at få deres opgaver.
Der stod en fyr i hvid kittel med et clipboard
Han siger: "Nå, hunde!" "Hvad?"
"Hvem vil have deres opgaver?"
"Det vil vi alle."
"Okay, labradorer."
"Ja?"
"Synes I om at apportere døde ænder?"
"Ja."
"Det er jeres opgave." "Hvor fedt! Det er min yndlingsopgave."
"Jack Russel terriere?" "Ja."
"Synes I om kaninhuller?"
"Ja." "Det er jeres opgave."
"For satan da. Den fedeste dag nogensinde."
"Toypudler?" "Ja?"
"Synes I om at blive båret rundt af ældre bøsser?"
"Ja." "Det er jeres opgave."
"Ridgebacks?" "Yo."
"I skal jagte løver." "Hvad?"
"I skal jagte løver."
"Nej sgu da."
"Jo, I skal."
"Nej, vi skal ej.
Løver? Vi bliver sgu da tværet ud!
Hvorfor kan rottweilerne ikke jagte løver?"
"De skal ruske babyer."
Dygtig dreng!
Dygtig dreng. Rusk du bare babyen. Dygtig!
Skål.
Det er mit første, nye show i syv år. Hvis man ser bort fra Golden Globe.
Og det bør man. Golden Globe er noget for sig.
En helt anden stemning.
To hundrede millioner ser med. Og det er live.
Spændende.
Men med så mange seere følger en del kritik.
Alle er forskellige. Alle blogger. Alle skriver: "Jeg blev stødt."
"Hvorfor?"
"Han sagde noget grimt." "Han sagde mange grimme ting."
"Ja, men det var den ting, jeg går op i."
Forargelse handler om personlige følelser.
Jeg er ligeglad med reaktionerne. "Komiker i knibe."
Den slags.
Det går min kæreste, Jane, på, og hun læser det.
"Hvad sagde du?"
"Slap af. De kommer ikke hjem til os. Fuck dem."
Jeg driller hende.
Jeg foregiver at ville sige noget meget værre.
Jeg må finde på værre jokes end dem, jeg faktisk...
Bare for at skræmme min kæreste.
Når jeg laver Golden Globe kommer vi en uge før.
Vi flyver til Los Angeles.
Jeg skriver jokes op til uddelingen. De afslører flere medvirkende.
Jeg vælger nogle. "Ja, jeg har en god intro til dem.
Mel Gibson? Ja, ham præsenterer jeg."
Et par dage før den sidste bildte jeg Jane ind, jeg havde en god intro.
"Bill Cosby ville tvinge vores næste gæst til at sove på sofaen.
Tag godt imod Helen Mirren."
Jeg sagde det ikke.
"Det siger du da ikke?" "Nej."
Næste dag fik jeg hende igen. "Er det her for meget?
Ikke engang Bill Cosby
kan nedlægge den næste fantastiske skabning.
Tag godt imod Melissa McCarthy."
Jeg brugte den ikke. Jeg ville aldrig bruge sådan en joke. Den er grufuld.
Det var bare for at irritere Jane.
Jeg ville aldrig...
...overveje det, så I skal ikke...
På vej hen til den røde løber i limousinen
sagde jeg: "Jeg starter med en sjov oneliner.
En gammeldags joke."
"Hvad?"
"Hvad fik det døve, stumme og blinde barn til jul?"
"Det ved jeg ikke."
"Kræft."
Jeg brugte den ikke, så...
...I bliver stødt over en joke,
som ikke findes.
Jeg ville aldrig sige det offentligt.
Ikke til nogen, som betyder noget.
Så lad være...
Jeg behøvede ikke at bekymre mig. Folk blev stødt.
Sidst opstod der polemik om en Caitlyn Jenner-joke.
Ramaskrig på Twitter næste dag.
Altså et par stykker, som skrev: "Den var transfobisk."
Den var ikke transfobisk. Den handlede om en transperson,
men joken handlede ikke om det aspekt.
Sådan er det med forargelse.
Folk bliver stødt, når de forveksler emnet med målet.
Det er ikke altid det samme. Jeg fortæller joken, døm selv.
Det sendes live, de siger:
"Her kommer jeres vært, tag godt imod Ricky Gervais."
Alle klapper, skuespillerne smiler til mig.
Nervøst. Pragtfuldt, ikke?
Jeg siger:
"Slap af, jeg opfører mig pænt i aften.
Jeg har ændret mig.
Men ikke så meget som Bruce Jenner."
Så siger jeg: "Nu Caitlyn Jenner. Og sikke et år, hun har haft.
Hun er blevet rollemodel for transpersoner.
Hun nedbryder barrierer og ødelægger stereotyper.
Hun har ikke pyntet på kvindelige bilisters omdømme."
Det er en god joke. Nu skal I høre hvorfor.
Den har lag. Hør efter, okay?
Jokens emne er stereotyper.
Jeg leger med stereotyper.
Jeg kalder hende en ægte kvinde. En liberal, progressiv holdning.
Og da hun er en ægte kvinde, får de den gammeldags stereotyp.
Hun må være en dårlig bilist, ikke?
Jokens mål er en berømthed, som har dræbt nogen med sin bil.
Det må vi ikke glemme.
En berømthed, der dræber nogen med sin bil
og løber hjem og tager kjole på.
Det...
...er jokens mål. Bare for at gøre det klart.
Hun blev interviewet en uge senere i forbindelse med et nyt show.
Nu aflyst.
Og...
...en spurgte: "Hvad syntes du om Ricky Gervais' joke?"
"Måske skulle jeg være vært for Golden Globe."
Det tweetede de @mig,
for de vil have en kendiskrig.
Det var lokkemad.
Jeg bed på krogen.
Selvfølgelig.
Jeg skrev: "Lad hende være vært. Men lad hende ikke køre bil."
Et andet websted, Entertainment Weekly,
tweetede en anden overskrift @mig.
De skrev: "Endelig reagerer Caitlyn på Ricky Gervais."
Jeg skrev: "Det var på tide. Hun reagerer altid for sent."
Bare kom an.
Jeg er en velovervejet komiker.
Mine jokes skal være præcise og målene fair.
Så jeg spurgte personerne: "Hvorfor er den transfobisk?"
"Den er om en transperson."
Det svarer til at sige, at en joke om Bill Cosby automatisk er racistisk.
Det afhænger af joken. Men jeg lærer gerne.
Min forseelse var, at jeg havde deadnamet hende.
Jeg havde ikke hørt det ord før dagen efter Golden Globe.
Det betød, at jeg brugte hendes gamle navn
og sagde, at hun har været en mand.
Men det har hun!
Jeg så ham ved De Olympiske Lege!
Han var tikæmper, han var med i alt.
Han var overalt! Kuglestød og stangspring.
Han vandt en medalje. Han var berømt.
Han var i fjernsynet hele tiden.
En stor, berømt... mand.
Med en stor... Det ved jeg ikke.
Sandsynligvis.
Men jeg er blevet klogere. Nu ville jeg aldrig deadname hende.
Men for mange år siden,
da hun var en... mand...
For længe siden.
Da gik hun til lægen
og bankede på døren.
Lægen sagde: "Kom ind."
Det er længe siden.
Jeg ville aldrig deadname hende nu,
men det er et flashback til før nogen... I ved...
"Kom ind."
"Dav, Bruce Jenner." For det var...
...hans navn... dengang.
Det er mange år siden.
Lægen sagde: "Nå, Bruce Jenner, hvordan går det, møgøre?
Dit store drog. Hvordan går det?
Kom her med dig.
Alt vel, Brucie?"
Og Bruce Jenner... Det hed han. Det er mange år siden, ikke?
Bruce Jenner sagde: "Det går ikke så dårligt."
"Hvad kan jeg hjælpe dig med Bruce? Hvordan går det, knægt?"
Og Bruce Jenner... Det hed han. Bruce Jenner sagde:
"Se her."
"Bruce Jenner, du kender reglerne."
Han bruger hans fulde navn af en eller anden grund.
"Bruce Jenner, du kender reglerne.
Du må ikke tage din lange stangspringsstang med ind."
"Det er ikke min stang, det er min enorme penis."
"Okay, din penis må du godt tage med ind.
Men ikke kuglestødskuglerne."
Og Bruce Jenner sagde...
Det hed han i...
...otteoghalvtreds år, tror jeg.
Han sagde: "Det er ikke kuglestødskugler. Det er mine enorme testikler.
Der har jeg mit testosteron og min sæd, ikke?"
Lægen sagde: "Ja. Det er helt...
Jeg er læge. Du er en stor kleppert.
Møgøre. Hvordan går det? Du er en stor...
Du er stor, så derfor har du en stor
pik og kugler.
De er flotte."
Lidt familiært, ikke?
"Du må være stolt af dem, Bruce."
Bruce Jenner sagde: "Det vil overraske dig.
Jeg vil af med dem."
"Hvad? Hvorfor?"
"De er i vejen."' "Hvordan i vejen?"
"Når jeg kører bil, sgu!"
Jeg tager kontakt til dem og skriver:
"Hendes gamle navn lægger op til joken 'Jeg har ændret mig,
men ikke så meget som Bruce Jenner.' Så kommer joken." Forseelse nummer to.
De siger, hun er den samme.
Hun har altid følt sig som kvinde. Derfor er hun kvinde.
Fint. Hvis det er reglerne. Man er det, man føler sig som.
Jeg er ikke en fanatiker, som mener, at lægevidenskaben er gået for langt.
Jeg synes ikke, den går langt nok.
Jeg har altid følt mig som en chimpanse.
Jeg er en chimpanse. Hvis jeg siger det.
Før operationen.
I skal ikke deadname mig og kalde mig Ricky Gervais.
Fra nu af kalder I mig Bobo.
Jeg vil have lavet artstilpasning.
Jeg er faktisk halvvejs. Jeg er lille med korte ben og lange arme.
Jeg luder. Min ryg bliver mere behåret.
Jeg har hugtænder.
Jeg er vild med nødder.
Engang i zoologisk have så folk på mig,
så jeg begyndte at onanere.
Så...
...jeg er en chimpanse, ikke?
Det er jeg, hvis jeg siger det.
Jeg skal leve som chimpanse i et år. Så skal hormonbehandlinger give mig hår.
Det bliver dejligt.
Jeg vil være hanchimpanse, så jeg kan beholde det her.
En hetero hanchimpanse. Jeg beholder kæresten.
Jane bliver glad. Hun elsker mig og chimpanser.
Det må være nemmere for en mand at blive til en chimpanse,
som vi står nær, end at blive til en kvinde.
Lidt hår og en overlæbe.
I modsætning til at få fjernet pik og kugler
og få et hul gravet ud...
Jeg er ikke læge. Men det er...
...hvad der sker.
Jeg ved, hvad jeg foretrækker.
Jeg siger ikke, at chimpanser er bedre end kvinder.
Okay?
Er her nogen kvinder?
Jeg kan ikke ser jer, men I er hver især lige så meget værd
som en chimpanse.
Jeg får hår og sådan.
Og jeg vil...
Jeg vil bibeholde evnen til at tale engelsk.
Til brug i nødstilfælde. Hvis Jane spørger: "Hvad er der?"
"Hvad er der, Bobo?"
"Ovnen er tændt. Det brænder."
Hvis Caitlyn Jenner blev jagtet af en ulv,
og der var et højt hegn, men hun havde en stang,
så ville hun falde tilbage.
Hun ville forcere den...
Let.
Jeg ville få lavet alt det. Overlæbe.
Gøre det hele, ikke?
Legalt ville jeg være en chimpanse. Jeg ville være chimpet.
Jeg måtte bruge chimpansetoiletter.
Jeg ville gå tur hånd i hånd med Jane. "Kom, Bobo."
Vi holder ikke i hånd nu. Mærkeligt nok gør hun det, når jeg er en chimpanse.
Vi ville være forelskede.
Måske iført ens bluser.
"Kom, Bobo." Bare to forelskede. Sådan.
Hvis en stud i en hvid varebil siger:
"Det er fandeme ulækkert,"
kaster jeg lort og smutter op i et træ.
Og derfor er den joke ikke transfobisk.
Skål.
Menneskeheden.
Hvad er menneskeheden? Hvad er vi?
Vi har berørt det. Vi er menneskeaber.
Vi er bogstaveligt talt menneskeaber.
Vi har 98,6 procent gener tilfælles med en chimpanse.
Vi er nærmere chimpanser, end gorillaer er.
Vi havde samme forfar for 6.000.000 år siden.
Vi har samme livscyklus.
Samme livscyklus som alle andre dyr.
Vores forældre parrer sig,
vi bliver født,
vi vokser,
vi parrer os,
vores forældre dør,
alle vores venner dør,
og så dør vi.
Altså... det var min syvårige niece ikke glad for at høre.
Jeg sagde: "Du skal vide det.
Hold op med at græde. Du er fyldt syv år...
...i dag.
Så...
...hold op med at tude, ellers aflyser vi festen."
Lad os starte med den første. Fødslen.
Mennesket fødes, før det er fuldt udviklet.
På grund af evolutionen er vores hjerne så stor,
at det store hoved skal tidligt ud.
Derfor er kraniet opdelt og smidigt.
Vi skal udvikle os udenfor livmoren. Derfor er vi så uduelige.
Se på andre pattedyr.
En giraf kommer gående og tænker:.
"Puh, jeg er gravid.
Jeg vil føde en girafunge lige her.
Ja, der er den.
Vi ses."
Og ungen er nødt til at være klar.
Vi er hjælpeløse.
I ni måneder voksede vi i et perfekt miljø.
Alt er...
Det er som at være i en Kate Bush-video.
Pludselig bliver man presset ud gennem et hul nær en røv.
Man er møgbeskidt, nogen skriger.
Man kan ikke få vejret. En siger: "Gu kan du så."
Det er første sekund på jorden. Man ved ikke, hvor man er.
Man vælger ikke fødested.
Jeg blev født i Whitley Estate i Reading.
Ikke mit valg.
Jeg havde valgt Hampstead. Det gjorde jeg.
Der gik bare 45 år, før jeg havde råd.
Min opvækst var meget forskellig fra mit nuværende liv.
Nu er jeg privilegeret.
Hampstead er meget eksklusivt.
Der bor børnebørn af digtere og malere
og mig, en nyrig.
Men min opvækst var hård.
Dengang var mit kvarter råt og skræmmende.
Det var som vild natur.
Jeg var svag og sårbar, og faren lurede overalt.
Min skole lå på min gade, og jeg løb derhen hver dag
for ikke at blive overfaldet.
Der var ikke mange pædofile, morderne havde dræbt mange af dem.
Men der var et par stykker.
Så flyttede jeg til Hampstead. Ingen kriminalitet!
Jeg har set én kniv i Hampstead.
Det var en paletkniv.
En fyr sad og malede midt på gaden.
Ingen spyttede på maleriet eller kaldte ham bøsse. Underligt.
Så jeg ved,
mit liv har ændret sig drastisk.
Jeg siger det, for som kendt læser man om sig selv.
Sladder og Twitter og den slags.
Én ting dukkede tit op, også mens jeg forberedte turnéen.
"Han har mistet følingen med verden.
Han er så berømt. Han er rig, megarig."
Ja. Okay?
Jeg kunne få det her sted brændt ned for sjov.
De skriver: "Han baserer sig på iagttagelser,
hvad ved han om almindelige...
...udskud."
Og jeg siger...
"Kald dem ikke udskud."
Selv aviser forsøger sig med den vinkel.
Under interviews spørger de: "Flyver du altid på første klasse?"
"Nej.
Ofte med privatfly." Okay?
Jeg ved ikke, hvor tit jeg har svaret på: "Ved du, hvad en halv liter mælk koster?"
Man skal virke uvidende. Det er irrelevant.
Næste gang vil jeg svare: "Det ved jeg ikke.
Her er tusind. Stik hen og køb en.
Er det nok? Fint."
Jeg får et andet spørgsmål,
især til søndagsavisernes profilartikler.
De prøver at få en til at virke anderledes.
De siger ting som:
"Du har ikke børn." "Nej."
"Hvorfor ikke?"
Det er sært at spørge, hvorfor man ikke har børn.
Hvorfor spørger man ikke folk, hvorfor de har børn?
Lad os spørge hende den tykke i leggings, hvorfor hun har otte.
Ni.
Den faldt bare ud.
Den berørte ikke engang siderne
eller forstyrrede hendes rygning.
Søg om at få det.
Folk kalder det selvisk ikke at få børn.
Hvordan kan det være selvisk ikke at få et barn, som ikke eksisterer?
Der findes ikke et skab med potentielle fostre, som siger:
"Vi vil fødes!"
Der er tre grunde til
at jeg ikke har børn. Tre hovedårsager, som jeg vil fortælle om.
Tre grunde.
En. Der findes millioner!
Verden er overbefolket. Ingen siger: "Rick får ikke børn.
Vi løber tør. Fandens."
To. Børn er nogle nassere. Ikke sandt?
Fra dag et er det "mig, mig, mig", ikke sandt?
"Giv mig mad."
"Giv mig tøj på."
"Betal for min kemoterapi."
Nej.
Ikke mit problem, sønnike.
Du var bare uheldig i lotteriet.
Det koster i gennemsnit 200.000 dollars at opfostre et barn i Vesten.
Og dem får man ikke igen. De er ikke taknemmelige.
De siger ikke: "Tak, fordi I fik mig."
Selv om de får en topstilling, hvilket de ikke gør,
så får man aldrig pengene tilbage. De sætter bare en på plejehjem.
Og mit barn
Han ville blive født ind i ufattelig rigdom.
Han ville være en møgunge.
En lille Hampstead-møgunge,
som løb rundt sammen med de andre Hampstead-møgunger.
"Jeg er en Hampstead-møgunge." Ja.
"De er mine små møgunge, venner." Tydeligvis.
Jeres Hampstead-kasketter viser,
at I er små Hampstead-møgunger,
din storsnuede Hampstead...
Han ved, han er en lille Hampstead-møgunge.
"Jeg er en lille..." Ja tak. Det ved vi.
Det ville han vide.
Og han ville vide, han aldrig kunne blive så blændende som sin far.
"Jeg arbejdede mig op fra bunden, og du er bare en uduelig Hampstead-møgunge."
Og det ville sikkert tynge ham lidt.
Som 11-12-årig ville han komme i dårligt selskab
og prøve at blive så god som mig.
Så ville han tage stoffer. Som 30-årig ville han
tage en overdosis på mit ægte tæppe til 20.000 pund.
Og mens han lå der med krampetrækninger og kastede lungerne op,
ville han med en lille, forfinet, skinger dødsrallen
fremstamme sine sidste ord:
"Elsker du mig nu, far?"
Nej!
Nej.
Det har jeg aldrig gjort. Derfor bliver du aldrig født, narkoman-Hampstead-møgunge.
Og tre.
Jeg ville være bekymret for ham.
Nu har jeg kun en kat, og hende er jeg vildt bekymret for.
Jeg tager i døren tre gange, når jeg går, så hun ikke slipper ud.
Der er mad og vand i alle rum,
hvis nu døren smækker i, og hun er sulten.
Et menneskebarn? Du milde.
At have ansvaret for et menneskeliv?
Jeg ville se på, den sov.
Vi har talt om, hvor svage og sårbare de er.
Din perfekte lille skabning.
Du mit eget kød og blod.
Sov nu i din dyre barneseng.
Nat, nat. Sov godt.
Lad ikke væggelusene...
Død.
Ja.
Hvorfor er den død?
Den er sgu bare død. Se.
Satans også!
For fanden da.
Det var da spild af tid.
For satan da.
Pinligt.
Jane?
- Hvad? - Kom her.
- Jeg er i bad. - Kom her.
Hvad?
Den er sgu allerede død. Jeg har ikke...
For fanden da, Jane.
Skulle det være et barn?
Hvis Jane var ude, måtte jeg sende en sms, ikke?
Hvad kunne man...
"Babyen er død."
Hun ville skrive: "Hvad fanden?"
"Jep. Du skal ikke købe Pampers. LOL"
Og selv om den overlevede årene i barneseng,
og løb rundt som rolling
i hovedhøjde med mine antikke borde
med skarpe kanter, måtte jeg polstre dem, så den ikke fik kraniebrud og døde.
Så ville de komme fra kommunen. "Er det Deres barn, hr. Gervais?"
"Ja." "Hvad skete der?"
"Det var en idiot."
Jeg har overvejet at adoptere.
Et barn fra den tredje verden. Så slog jeg tre fluer med et smæk.
Tænk over det. Et. Jeg ville ikke øge overbefolkningen.
Jeg ville afhjælpe et problem.
Et uskyldigt barn født i yderste fattigdom.
Han ville være død.
Jeg kan redde hans liv.
og give ham en pragtfuld opvækst.
To. Han ville være taknemmelig, ikke?
Han ville betale sin gæld, ikke?
Især hvis jeg fortalte ham, at de andre landsbybørn var mindre heldige.
De slap ikke ud.
Det ville jeg sige tidligt, så han tog sig sammen.
"Tunde, kom her.
Kom her.
Ja.
Tag en bluse på. Du er ikke i Afrika.
Det var bedre.
Tunde... Ja, vandet kommer ud af hanen. Ja!
Ja.
Det er ikke gratis. Vi er i Hampstead.
Ja, det er helt sikkert.
Sikkert, frisk drikkevand.
Tag alt det, du vil. Tag en spandfuld.
Frisk drikkevand. Sådan.
Gå ud og vask bilen. Gå så."
Nej, jeg ville sige: "Se. Husker du dine venner i landsbyen i Afrika?
Ja. De er døde.
En rig mand tog ikke dem med til Hampstead.
Vil du betale mig tilbage?" "Ja."
"Ja, det vil du sikkert."
De har den fordel,
at de kan arbejde, fra de er seks.
Jeg ringer til Nike og siger:
"Producerer I stadig i sweatshops?
Jeg har en flittig arbejder her.
Et pund om dagen, fint. Han skal starte et sted.
Og tre.
Hvis han løb rundt og fik kraniebrud og døde,
og kommunen kom og sagde:
"Er det deres barn, hr. Gervais?"
Ville jeg sige: "Ligner det mit?"
Jeg ville sige:
"Det her er Hampstead. Det brød ind."
Derfor har jeg ikke børn.
Selv om jeg ikke selv har børn,
viser folk mig fotos af deres. Som om jeg gider.
Det gælder ikke min familie.
De har opgivet.
Jeg har ældre brødre og søstre med mange børn.
Deres børn har børn, og deres børn får børn.
Der er 50. Jeg kan ikke navnene. Vi ses til jul.
De kommer: "Onkel Ricky!" De ved jeg har penge.
De roder i mine lommer og skrider.
Det er som at blive røvet af mus.
Nej, jeg taler om fremmede.
Måske har jeg travlt med arbejdet
på et tv- eller filmset.
Stresset, producerer, instruerer.
Der kommer en en enkelt dag med én replik eller en stuntman.
De præsenterer sig.
"Godt. Lige et øjeblik." De bliver stående.
"Har du travlt?" "Ja"
"Arbejder du i weekenden?"
"Jeg skal ikke optage, men jeg skal klippe."
"Jeg skal følge min yngste til ballet."
"Dejligt.
Dejligt."
"Ja, hun er otte."
"Jeg har et foto."
"Ved du hvad? Vis mig det, hvis hun forsvinder.
Så kigger jeg efter i skoven."
Man må igennem alle høflighedsfraserne og siger:
"Hun er smuk."
Så lang tid skal det tage. Ellers bliver det akavet.
"Ja, fint."
Hvis man er for langsom:
"Hun er...
Hun er fandeme smuk."
Det er et minefelt, ikke?
Så...
Jeg har ikke mistet følingen, men er spoleret.
Der er en forskel. Jeg havde ingen penge, før jeg var 40.
Familie, venner og værdier er de samme Men jeg er spoleret.
For man bliver spoleret af medgang og privilegier.
Der skal ikke meget til. I får et eksempel.
Jeg var blevet kendt i USA,
og på den næste flyvetur tog en fyr imod os ved flyet.
Og han ledte os udenom køen
og ud på den anden side.
Første gang bliver man chokeret.
"Alle kigger."
Man foregiver at være kommet for sent.
"Åh nej."
Næste gang sagde jeg: "Hvor er ham fyren? Jeg står ikke i kø."
Det går hurtigt.
Jeg har en bolig i USA,
men jeg arbejder altid.
En anden betaler.
Jeg flyver på første klasse.
Det bliver ikke bedre.
Jeg ville selv betale for første klasse,
men Jane ville nok rejse på turistklasse.
En billet koster 10.000.
De viser den nye Abernes Planet. Lige noget for hende.
Det vil hun synes om.
Men når andre betaler, siger jeg: "Jane, kom op til mig."
De forreste to sæder.
Man boarder tidligt.
Vi sidder på flyet et kvarter før de andre.
De kommer med snacks,
en skål varme, karamelliserede nødder.
Champagne. Det er fedt. Det er som en fridag.
Ingen telefon.
En flyvetur til USA er en miniferie.
Jeg gider ikke sikkerhedsvideoen.
Den er lidt af en nedtur.
Og helt formålsløs.
Hvis man rammer en bjergside med 800 km/t,
hjælper sikkerhedspositionen ikke en skid.
Tænk, hvis det virkede.
Man styrter, flyet rammer.
Man tænker: "Jeg prøver."
En ildkugle, man vågner, alle andre er døde.
"For satan da, det var dog utroligt."
Og de bruger et bestemt tonefald, ikke?
Det beroligende tonefald. "Der sker ikke noget."
De siger frygtelige ting, men der sker ikke noget,
for jeg bruger det her tonefald.
"Hvis flyet skal lande på vandet..."
Det bliver slået i småstykker, ikke?
Men de siger: "Hvis flyet skal lande på vandet,
har redningsvesten en fløjte."
En skide fløjte.
Flyet rammer vandet, går i småstykker,
alle er døde, bortset fra dig.
Du gynger af sted i Atlanterhavet.
Vandet er fire grader varmt.
Du har cirka et kvarter, før du bliver nedkølet,
ædt af en haj eller drukner.
Du håber, de sender redningshelikoptere.
"Jeg skal dø. Hvad skal jeg dog gøre? Øjeblik!"
Redningshelikoptere...
Jeg ved ikke, om I har fløjet i helikopter.
Selvfølgelig ikke.
De larmer ad helvede til.
Det er som at have hovedet i en vaskemaskine.
Man skal bruge ørepropper og høreværn. Tænderne klaprer. Det lyder...
Over Atlanterhavet om natten.
Det sker ikke.
Hvis man styrter ned, dør man.
Bortset fra det er det pragtfuldt.
Jeg fløj fra Heathrow til JFK lige før jul.
Vi kom tidligt om bord.
Hun kommer rundt.
"Champagne i et vinglas, som De kan lide det."
Hun går.
"Har du de der varme nødder?"
"Vi deler ikke nødder ud på denne flyvning.
En passager er så allergisk,
at hvis en spiser nødder i nærheden af hende, får hun et dødeligt anfald."
"Du godeste. Naturligvis."
Jeg skummede af raseri.
Hvad rager det mig?
Må jeg ikke spise nødder,
fordi sådan en... kvinde... vil dø?
Nødder! Hvordan har hun overlevet?
Hvis man dør af at gå forbi en nød,
hvis det at være i nærheden af en nød...
Hvordan har hun undgået nødder...
...til nu?
Hvordan har hun levet længe nok til
uden at være i nærheden af en nød,
hvordan har hun levet længe nok til at tjene nok til
at være i nærheden af mig på et fly?
Helt ærligt.
Og hvis man dør af at være nær en nød,
bør man så indgå i genpuljen?
Jeg var syg efter nødder.
Hun krænkede min menneskeret til at spise nødder.
Nu skal I høre, hvor spoleret jeg er.
Jeg tænkte faktisk:
"Bare jeg selv havde taget nødder med."
Ikke?
Men jeg kom i tanke om, at det ikke ville gå.
Hun ville gå om bord og blive oppustet som en frø.
Sådan...
Og... dø.
Og en ville sige: "Ricky Gervais havde nødder med."
Ikke?
Selvfølgelig har jeg ikke nødder med.
Før en flyvetur
tager jeg et bad og gnider hele kroppen
ind i nødder. For en sikkerheds skyld.
Så siger jeg: "Må jeg få nødder?"
"Desværre, det ville damen dø af."
"Helt i orden.
Damen går om bord, sætter sig,
bliver oppustet som en frø.
Jeg rører hende og spørger: "Hvad er der galt?"
"Hvad er der?"
Hun siger: "Nødder!" og dør. Og jeg siger: "Hvem har spist nødder?"
Jeg klarer frisag.
Jeg ankom til USA og var med i et talkshow.
Tonight Show med Jimmy Fallon.
Jeg fortalte hele historien.
Det gik fint, publikum grinede. Det blev sendt.
Næste dag, Twitter, ramaskrig.
Og med det mener jeg én person, som skrev: "Hvor vover du?
Jeg så dig på Jimmy Fallon, hvor var det ledt at lave grin af nøddeallergi.
Min datter tåler ikke nødder. Hvor vover du?"
"Hvem er hun?"
Hun tweetede 15 gange @NBC og @Jimmy Fallon.
"Hvad sker her? Hvor mange følgere?
Treogtyve. Glem det."
Og når folk skælder en ud med ens egne ord,
når en lærer siger: "Synes du, det er sjovt?"
Og fordi læreren er rigtig vred,
så synes man, det er sjovt.
Hun skrev: "Ville du grine, hvis min datter blev oppustet som en frø?"
Ja.
Ja, nu du siger det. Ja.
Hvis du sagde det til begravelsen, så... ja.
Så blander en anden sig.
Mødre i Ohio mod Nødder.
Hun har en blog, og de snakker sammen.
Hun skriver på sin blog, hvor led jeg er.
En af dem sendte et link til en YouTube-video af sin lille pige.
Det var en sød, lille pige på omkring syv år.
Hun sagde: "Kære hr. Gervais, jeg har livsfarlig nøddeallergi."
Slet.
Ikke mit problem, vel?
Ignorer, ignorer, ignorer, Ikke?
Men en af dem fik mig på krogen.
For jeg er selvbestaltet Twitter-politi.
Jeg forsøger hver dag at forklare, hvad ytringsfrihed betyder,
især i forbindelse med comedy
og i forbindelse med en joke.
En joke om en slem ting er ikke så slem som tingen.
Den støtter ikke den slemme ting.
Den kan være imod den.
Det afhænger af joken.
Og kvinden skrev:
"Man må aldrig joke med madallergi."
Jeg skulle have ignoreret det.
Jeg skrev: "Jeg laver jokes om aids, kræft,
hungersnød og holocaust.
Og du mener, jeg aldrig må joke med madallergi?"
Hun skrev: "Børn døde ikke under holocaust."
Tjo...
...det gjorde de nu.
Holocaust var forfærdeligt.
Måske lige så slemt som madallergi.
"Børn døde ikke..." Du godeste.
Børn døde.
Hitler dræbte 12 millioner, mange af dem børn. Hitler...
Man kunne ikke finde på Hitler.
Han er det værste menneske, der har levet.
Han var en gal,
ond,
racistisk,
narcissistisk seriemorder.
Helt forfærdelig.
Men...
...hvis jeg skulle give middag.
og havde lavet mad hele dagen
og var ved at gøre alt klar,
og der var én ledig plads,
og jeg skulle enten invitere Hitler
eller pigen med madallergi...
Jeg ved, hvem der ville være værst.
"Smager det godt?" "Ja, ist lækkert."
Han er vild med det.
"Skål, gamle dreng.
Hvordan går det?"
Hun siger: "Det må jeg ikke spise."
"Hvem vil have Ferrero Rocher?" "Mig!"
"Værsgo."
"Jeg må ikke spise dem." "Årh, skid."
Sådan er verden.
Folk forventer, at det, de ikke kan lide, stopper.
I stedet for se indad.
De forventer, at alle går op i det samme som dem.
Derfor bliver verden værre.
Og verden bliver værre.
Jeg tror, jeg har levet i menneskeheden 50 bedste år.
1965-2015 var civilisationens højdepunkt på alle områder.
Tolerance, frihed, kommunikation og medicin.
Nu går det den anden vej.
I de seneste år, bare et lille nøk.
Det er ikke, fordi jeg er gammel.
Gamle siger ting som:
"Alt var bedre, da jeg var barn."
Ja. Du var et barn.
Alt er bedre, når man er barn.
At være gammel er stygt. Det er det værste i hele verden.
Jeg vågner og tænker: "Fandens, jeg døde ikke."
Nu skal jeg på den igen.
Jeg har oftest tømmermænd, hovedpine, leverpine.
Jeg kan ikke gå i fem minutter,
for jeg har ingen knæled.
Jeg er ved at blive tyk igen.
Jeg var tynd, til jeg blev 28, mager, 60 kg.
Så fik jeg arbejde.
Og i løbet af de næste 20 år
kalder jeg mine spiseår.
Og jeg blev støt tykkere og tykkere,
indtil jeg nåede toppen af utilpashed og fedme
i en alder af 48.
Et år til jul lå jeg derhjemme på gulvet.
Og...
...jeg sagde til Jane:
"Jeg har et hjerteanfald."
Min puls var omkring 130.
Jeg havde kvalme og hjertebanken. Jeg svedte.
Jeg havde spist 11 pølser.
En sand historie.
Jeg var som en slange, sådan en stor...
...pyton, som sluger en hel gris.
Og så er den på røven.
Den bliver liggende en uge.
Den ligner en køjesæk.
Det var mig.
Jeg havde ikke et hjerteanfald, men Jane blev urolig.
"Du begynde at passe på dig selv." "Du har ret. 48."
Jeg begyndte at motionere hver dag. Jeg gav ikke afkald på noget.
Jeg spiser ikke længere kød, men jeg indtog 2500-3000 kalorier om dagen.
Og vin hver aften. Men jeg forbrændte det næste dag.
For at kunne gøre alt det,
løb jeg og løftede vægte halvanden time om dagen.
Jeg havde mere tid end de fleste.
Jeg fik et motionsrum derhjemme. Jeg tabte ni kilo. Det var skønt.
Jeg spiser og drikker stadig for meget,
men jeg kan ikke forbrænde kalorierne.
Fordi jeg er gammel og ødelagt og træt.
Så jeg vil blive tykkere og tykkere igen,
og denne gang dør jeg.
Jeg taber håret. Det er blevet rigtig tyndt.
Jeg ved, det ser flot ud. Tak. Men...
...ærligt talt, I en elevator
med lyset lige ovenover
og spejlet, ligner det et røntgenbillede.
Jeg må snart barbere det af. Jeg vil aldrig bruge paryk.
Gutter, hvis I bruger paryk eller toupé og tror, ingen ved det...
...så tager I fejl.
Alle ved det.
Alle ved det med det samme.
Min hjerne spotter en paryk,
før jeg gør.
Til en fest kan den sige: "Her er en paryk."
"Er her?" "Ja, den er der."
En sjette sans for parykker.
Det er tydeligt. De smiler, som om der ikke er noget galt.
"Hejsa."
Det er afslørende, ikke?
Min aversion mod parykker skyldes onkel Reginald.
En skøn fyr, som døde for nogle år siden.
Han blev skaldet i tyverne.
Hans hår faldt af.
Måske skyldtes det en sygdom.
Han var skaldet i ti år.
En dag kom han hjem til os... "Elvis! Hvad er..."
Jeg var omkring otte.
Jeg spurgte tante Edna: "Hvad er der sket?"
"Et mirakel."
De løj. De var fulde af...
Alle vidste, han var skaldet.
Men han havde inddraget familien,
så de måtte også lyve.
De sagde: "Det voksede bare ud."
Han var altid bange for at gøre noget, så parykken faldt af.
Vi måtte ikke have balloner til fester.
Tante Edna sagde, Reg var allergisk overfor balloner. Niks.
Han var rædselsslagen for, at vi gned en mod vores bluse,
og at hans paryk ville flyve gennem lokalet.
Vi har billeder af ham.
Hvis han var til barnedåb og holdt et barn,
var det i strakte arme,
så det ikke kunne nå hans paryk.
Han må have tænkt på det hele tiden.
Han frygtede kun,
at parykken faldt af,
så den dumme løgn blev afsløret.
Han var i hæren, benhård.
Han frygtede ingen og intet. Edderkopper, slanger...
...kræft.
"Hvordan går det med kemoen?" "Ikke noget problem."
Vi har et billede af ham fra hans sidste år.
Han var 75. Det må være det sidste år, han levede.
Det var varmt. Han var i haven i sine små badebukser.
Han var en indtørret, lille mand.
Hvide hår på brystet. Stadig kulsort paryk.
Han er begravet med den på.
Han har den på nu.
Et lille skelet med kulsort hår.
Posh Spice i al evighed.
Jeg vidste, det ville ske.
Jeg vidste, jeg ville blive gammel, fed,
syg, blind, døv og
skide i bukserne og blive skubbet rundt i en spand.
Men det bliver man advaret om.
Man ved alt om at blive gammel.
En ting, ingen taler om,
og det chokerede mig...
Jeg opdagede det for nylig, og vil fortælle jer det.
Testiklerne hænger mere.
I havde ikke hørt om det.
Det sker i halvtredserne.
Jeg tjekkede dem ikke eller noget.
I 20 år så jeg dem ikke.
Da jeg var ung, struttede de,
nu ligner de to blommer i en sok.
Jeg ved ikke, hvornår det skete, men det må være for nylig.
Jeg opdagede det sådan her:
Mens jeg er blevet ældre,
og de har strakt sig i smug...
Med alderen er jeg blevet rigere,
så mine badekar er blevet flottere.
Sidste år flyttede jeg ind i et nyt hus
med et stort, nedsænket badekar.
Sydvendte vinduer.
Der lå jeg den første aften. Skønt bad.
Solen strømmede ind, klassisk musik, skønt.
Jeg kiggede ned,
og de flød.
Ikke?
Jeg havde aldrig drømt om, at testikler kunne flyde.
De ser tunge ud.
De burde kunne tynge ting ned.
De fleste ser aldrig deres...
I havet er man i badebukser, i brusebad dingler de,
badekar er sjældent så dybe.
Det var min første tanke: "Åh gud. Jeg anede ikke, testikler kunne flyde."
Så slog en anden tanke mig.
"Badekarret er 60 cm dybt!"
Ikke?
Jeg sidder på bunden, og de er i overfladen. Hvad sker her?"
Og jeg kiggede,
og mine testikler er nu længere end min penis.
En hel del, ikke?
De havde lavet
en slags lille redningsflåde af kød.
Min penis var tør.
Den lå godt
og flød ovenpå.
Sådan her.
Den lå der og gyngede.
Jeg burde have givet den en lille fløjte.
Jeg tænkte: "Det er bizart."
For fanden, mand.
Og...
...jeg tænkte, det måske var et tilfælde. Så jeg holdt dem under vandet i et minut,
så slap jeg, og de dukkede op.
De har virkelig flydeevne.
Prøv det, når I kommer hjem, hvis I er i 50'erne.
Og af hankøn, selvfølgelig.
Eller Caitlyn Jenner.
Men verden bliver værre.
Og jeg bebrejder de sociale medier.
På Twitter og Facebook
opstod den latterlige idé,
som har bredt sig,
at det var vigtigere at være populær end at have ret.
Alt var "synes om" og "vær enig med mig".
Alt bliver delt. "Vi er ikke enige, dem blokerer jeg."
Og i denne post-sandhedens æra
blæser folk på argumentet,
de spørger: "Hvem siger det?
Nej, de er ikke på vores side." Det er grotesk.
Og det har udbredt den tåbelige idé, vi altid har haft,
at min mening er lige så god som din.
Nu er min mening lige så god som dine fakta.
Det er noget vrøvl.
Folk tweeter til mig:
"Jeg mener, Jorden er 6000 år gammel."
"Så mener jeg, du er skidedum."
Man kan ikke mene noget om Jordens alder.
Egne meninger er okay, men ikke egne fakta.
Men det hele gik ud på at være populær.
Selv politikere fik symptomerne.
De tweeter og vil være populære.
Vi stemte om Brexit, fordi de gav sorteper videre.
De ville ikke begå en fejl.
Så er der den tåbelige idé med
at spørge, hvad almindelige mennesker mener.
Lad os holde op med at spørge almindelige mennesker.
Ved I, hvor dumme almindelige mennesker er?
Vi sælger stadig flasker med blegemiddel
med store mærkater på,
hvor der står: "Må ikke drikkes!"
Lad os fjerne mærkaterne.
I to år.
Så kan vi stemme.
Det er ikke kun politikerne. Også de rigtige nyheder.
I tv-nyhederne siger de:
"Tweet os dine nyheder." Lad ikke dem tweete nyhederne.
"Jeg har set en Tyrannosaus rex." Løgnhals.
Der var en historie sidste år
om en frygtelig togulykke et år tidligere,
og den blev undersøgt.
Resultaterne blev offentliggjort,
og en ekspert udtalte til nyhederne:
"Vi har undersøgt alt,
og vi konkluderer, at togenes hastighed
var en medvirkende faktor,
så vi sænker hastigheden lidt.
Statistisk set bør det ikke ske igen."
Der burde det slutte. Men en sagde: "Vi spurgte folk, hvad de mener."
Så fulgte tre gadeinterviews.
Den første sagde:
"Jeg betaler 960 pund om året,
så jeg er ikke glad."
Den næste sagde: "Jeg bruger 45 minutter hver vej,
det er ikke godt nok."
Den sidste sagde:
"Det er bedre at ankomme for sent end død."
Hvorfor er det i nyhederne?
Og hvornår kan det være relevant relevant?
Nå, Ted. Du møder tidligt.
Ted?
Åh, Ted!
Vi har talt om det her. Jeg ser hellere, du ankommer for sent end død.
Men den store fjende
er dumhed, ikke?
Jeg vil læse den dummeste tweet, jeg har fået.
Indrømmet, da jeg kom på Twitter,
var jeg en åbenmundet ateist.
Jeg troede ikke, nogen ville skifte mening.
Folk skulle høre historien fra den anden side,
Der findes stadig 13 lande, hvor folk
bliver dræbt for at være ateister.
Jeg ville bare sige:
"Det er okay at være ateist.
Det er okay at tro på Gud eller at lade være."
Andet skrev jeg ikke.
Jeg behøvede ikke at tweete
om religion eller ateisme. Et faktum var nok.
Det generede de rigtige mennesker.
"Tillykke med fødselsdagen, Jord.
4,6 milliarder år i dag.
Der var altid en, som skrev: "Vi ved, hvad du er ude på."
Dette tweet fik jeg som reaktion på det.
Og alt var med store bogstaver, hvilket pirrede mig.
Det indikerer Twitter-vanvid
blandet med vrede. Herligt, ikke?
Jeg så på hans profil.
og ganske rigtigt er han fra Texas.
Han er en fundamentalistisk, kreationistisk kristen.
Og det er fint.
Han elsker Gud. Han elsker Gud og...
...fostre hovedsagelig.
Han elsker fostret fra undfangelsen til det bliver homoseksuelt. Derefter...
Det er med store bogstaver, han råber.
Mit yndlingstweet.
"DIN VIDENSKAB..."
Min videnskab, ikke?
Videnskab er forresten stavet H-V-I-D-E-N-S-K-A-B.
Den er allerede god, ikke?
Han har hørt ordet,
og han gættede.
Han har aldrig set det på skrift, for det står ikke i Bibelen.
"HVIDENSKAB HJÆLPER DIG IKKE..."
Jo, den gør.
Den hjælper ham.
Den sender beskeden op til en satellit og ned til mig.
"HVIDENSKAB HJÆLPER DIG IKKE, NÅR SATAN..."
Det er klart, han tror på Satan.
Han tror, at Gud skabte universet på seks dage.
Man spørger ham ikke: "Tror du på Satan?"
og får svaret: "Lidt langt ude."
Hvorfor dræber Gud ikke Satan?
Det ville jeg spørge ham om.
Hvis jeg mødte Gud, ville jeg sige:
"Åh, du findes." "Ja."
"Så har jeg sgu et par spørgsmål."
Det første ville være:
"Hvorfor gjorde du chokolade livsfarligt for hunde?"
Sindssygt, ikke?
"Og hvis du hader homoseksualitet så meget,
hvorfor placerede du så mandens g-punkt i røven?
Hvad...
Hvad er der galt med dig?"
Så ville jeg sige: "Hvorfor dræber du ikke Satan?"
Han ville sige: "Hvad?"
"Hvorfor dræber du ikke Satan?
Hvis han gør alt det onde, og du gør alt det gode, som du vil have?"
"Jo."
"Du kunne dræbe ham, hvis du ville, for du kan alt."
"Ja."
"Hvorfor dræber du ham så ikke?"
"Fordi...
...hold mund."
HVIDENSKAB HJÆLPER DIG IKKE
NÅR SATAN VOLDTAGER DIN BRITISKE RØV."
Og han har en pointe.
For hvis jeg dør
og befinder mig i Helvede og bliver voldtaget af Satan...
...så har videnskaben svigtet mig.
Men det er den sidste linje, som han slynger ud,
som han slutter med,
der gør det til den bedste tweet.
"HVIDENSKAB HJÆLPER DIG IKKE, NÅR SATAN VOLDTAGER DIN BRITISKE RØV.
JEG VIL GRINE."
Han er der altså også.
Han er en fundamentalistisk kristen,
som har efterlevet Gamle og Ny Testamente.
Han dør og vågner op i Helvede.
Det må sprænge alle rammer
for psykisk traume.
"Jeg er i Helvede! Min Gud, hvorfor har du forladt mig?
Jeg skal plages i al evighed!"
Han ser, jeg bliver voldtaget og griner.
Er han kommet sig?
Blev hans dag lige lidt bedre?
Som om han ikke er den næste.
Jeg bliver voldtaget
af Djævelen, ikke?
Og han står der: "Din skide ateist."
"Så siger vi det."
Det bliver vel ved i al evighed. "Så siger vi det."
Sådan.
Måske siger jeg: "Pas på med hovene og mine testikler."
Han spørger: "Hvorfor hænger de sådan?"
Og jeg siger:
"Som om du er Brad Pitt!"
Ved I, hvad jeg mener?
"Skal vil snakke eller voldtage?
Kan vi..."
"Skide, løgnagtige ateist." Han keder sig nok.
"Skide ateist. Dag ud og dag ind."
Så kommer hans lille djævel. "Satan?"
"Hvad?" og jeg siger: "Ja, hvad?"
"Der er en fundamentalistisk kristen."
Han vil give ham en ordentlig omgang.
Jeg fik det tweet.
Det var skønt.
Og jeg retweetede det bare.
Og jeg morede mig med at se folk gnide salt i såret
og skrive: "Taber!"
Og han bider fra sig med tåbeligheder
som "Knep din søster,
engelske bøsserøv!"
Det giver overhovedet ikke mening.
Jeg glemte det. Jeg lavede noget andet. Nogle timer senere, på Twitter igen.
Og der var stadig gang i den.
Det er virkelig sjovt.
Jeg griner ad alle svarene.
Folk skriver ting til ham. Jeg scroller ned.
Der er et enkelt tweet til mig
fra en kvinde, som skriver: "Finder du voldtægt sjovt?"
Nej! Hvad?
Nej.
"Gør dine venner?"
Nej. Hør nu her.
"Synes du, voldtægt er sjovt?" Hør nu her, allesammen. Nej.
Jeg skrev til hende: "Det tweetede jeg ikke."
"Du retweetede det." "For at udstille ham."
"Men du må synes, det er morsomt. Det er ikke noget at spøge med."
"Det må han om, ikke? Han må godt."
Så nu diskuterer jeg med en fornuftig person,
som synes, det er skørt.
Jeg kæmper for hans ret...
...til at fantasere om, at jeg bliver voldtaget af Djævelen.
Fordi jeg kerer mig om ytringsfriheden.
Er verden ikke tosset?
Men hendes udspil irriterede mig lidt.
Hun gjorde det, som folk gør.
Hun skrev ikke: "Synes du jokes om voldtægt er sjove?"
Hun skrev: "Synes du, voldtægt er sjovt?"
Nej, selvfølgelig ikke. Ingen synes voldtægt er sjovt.
Ikke engang voldtægtsmænd synes, voldtægt er sjovt.
Ingen har nogensinde sagt: "Det var mørkt, han havde elefanthue på,
og han fnisede."
Det er aldrig...
Så jeg svarede:
"Mener du jokes om voldtægt?" Hun skrev: "Ja."
Jeg skrev: "Det afhænger af joken." "Gu fanden gør det ej!"
Jeg skrev: "Jo, det afhænger af joken.
Det handler om kontekst og indhold.
Hvad mener du med voldtægtsjoke?"
Hun svarede: "En joke må ikke indeholde ordet voldtægt."
"Det er latterligt.
Det afhænger af joken."
Jeg tweetede klippet, hvor jeg i The Office siger,
"Der er vist begået voldtægt deroppe."
Alle forstår det på grund af konteksten.
Og målet er en midaldrende mand,
som vil sige hvad som helst for at vinde et dumt spil.
Man skal forstå joken, og hvordan den starter.
Jeg skrev: "Nogle jokes sparker hverken op eller ned.
De kan bestå af et ordspil,
som ikke betyder noget."
Jeg brugte en joke fra min barndom, som selv voksne fortalte.
Nu skal I høre den.
En kvinde løber ind på politistationen.
"Hjælp, jeg er blevet holdtaget."
Betjenten siger: "Mener du voldtaget?"
"Nej, de var flere om det."
Det er en voldtægtsjoke, ikke?
Jeg skrev til hende: "I de fleste tilfælde er jeg enig.
Voldtægtsjokes er rædsomme,
når offeret er målet.
Jeg ville aldrig fortælle dem.
Men det afhænger af joken, ikke ordet eller emnet."
De gav mig ret i, at nogle jokes er værre end andre.
Hun sluttede med at skrive: "Jeg forstår din pointe,
men alligevel...
...jeg vil grine ad en joke, hvori ordet voldtægt indgår,
hvis ingen tilhørere er blevet voldtaget."
Jeg skulle have ignoreret det.
Jeg skrev: "Spøjst adgangskrav."
Så gnider man salt i såret.
Man ankommer til et comedyshow, betaler, og en siger: "Må jeg spørge om noget?"
"Ja."
"Er du blevet voldtaget?" "Ja."
"Adgang forbudt."
"Hvorfor?"
"En dame nægter at grine, hvis du er der. Ud med dig."
Men sådan er verden.
Folk tager alt personligt. De tror, verden drejer sig om dem,
især på Twitter.
Jeg tweeter ikke til nogen, jeg tweeter bare.
Jeg ved ikke, hvem mine følgere er. Jeg har 12 millioner.
De kan følge mig, uden jeg ved det,
vælge at læse mit tweet
og så tage det personligt.
Det svarer til at gå hen på bytorvet, se en plakat med teksten
"Guitarundervisning" og sige
"Jeg vil sgu ikke have guitarundervisning!"
Hvad er det?
Her står et nummer. Jeg ringer.
"Giver du guitarundervisning?
Jeg er ikke interesseret!"
Okay, det er ikke noget for dig. Gå videre.
Tænk ikke på det.
Jeg må sige en ting til Twitters forsvar. Jeg bruger det til reklame og for sjov
som alle andre.
Men én ting er god ved Twitter
for mig personligt.
Jeg hader dyremishandling.
For nogle år siden tog det en evighed at samle 100.000 underskrifter.
Man måtte stå uden for en butik.
Det er det magiske tal, for at få det behandlet i Parlamentet.
På mange kampagner på Twitter
får vi 100.000 underskrifter på få dage. Og loven er blevet ændret.
Tak for alle retweets om dyremishandling.
Det nytter.
Tak.
Noget så klart og tydeligt
som dyremishandling tror man ikke, folk vil være uenige om.
Jo, det vil de.
De vil bare høres.
Jeg tweeter om en tyr, som bliver mishandlet
i en tyrefægterarena.
"Forbyd tyrefægtning."
En skriver altid: "Hvad med børn i Syrien?"
Hvad?
Jeg beder dig ikke om at vælge.
Du kan gøre begge dele. Jeg siger ikke:
"Smid ungen tilbage i hullet, her er en tyr!"
Der er en ting, jeg ikke ønskede at vide,
men vi må gøre noget ved det, nu da jeg har læst om det på Twitter.
Der afholdes Yulin Hundekødsfestival
i Kina hvert år.
Det er grufuldt.
Vi sendte folk med penge af sted
for at købe hundene
og hente dem.
Det er en dråbe i havet. De spiser titusindvis den weekend.
Jeg tweeter oplysningerne,
og folk læser dem ikke rigtig.
Per refleks skriver folk: "Racist."
"Hvad?"
"Vi spiser grise og køer i Vesten."
"Ja. Jeg har gjort det.
Du har ret, en gris eller en ko er lige så vigtig som en hund.
Det handler ikke om arten, men mishandlingen."
Først mishandler de hundene.
De mener, at kødet så smager bedre.
De tæver dem, brænder dem med en blæselampe. De flår dem levende.
Jeg så et billede
på Twitter fra festivalens åbning.
To fyre på et torv i Kina
flår en hund levende.
Den skriger, og de griner. Jeg har aldrig set noget værre.
Jeg tænkte: "Kan jeg tweete det?"
Jeg tweetede billedet med en underskriftindsamling.
"En smuk skabning
og to røvhuller, som flår den levende."
Der kom gang i det. Mange retweets, det kom i pressen.
Jeg fik et tweet fra en kvinde, som skrev:
"Er det sprog nødvendigt?"
Jeg skulle have ignoreret det.
Men jeg blev vred. Jeg skrev:
"Bliver du mere stødt over et ord, end at et dyr bliver mishandlet til døde?"
Hun skrev: "Jeg hader bare r-ordet."
Jeg burde have ignoreret det.
Jeg skrev: "Folk, som hader r-ordet,
ville høre det mindre, hvis de ikke var nogle lorte."
Tak.
I har været pragtfulde. Farvel!
Tusind tak skal I have.
Tusind tak.
Jeg håber, I syntes om showet og at ingen blev stødt.
Jeg mener det. Det er ikke formålet.
Folk skal vide, at de kan grine ad grimme ting
uden at være fæle. Det må skyldes min opvækst.
Jeg voksede op i fattigdom.
Man betalte sine udgifter og morede sig.
Kvinderne arbejdede videre.
Det var min 11 år ældre storebror Bob,
som jeg først oplevede
fortælle mørke jokes,
mens de dårlige ting foregik.
Og folk grinede. Jeg indså, at han hjalp dem.
Det er det, comedy og humor kan. Det hjælper os over dårlige ting.
En typisk historie om Bob:
Han fik engang en time til at gå i pund-butikken
på Hayling Island med at spørge
hvad alting kostede.
Bare for at prøve at knække ekspedienten.
Bob var den første, jeg så sige autoriteter imod.
De første autoriteter er ens forældre.
Han skændtes med dem
og blev sendt i seng. Men han vandt diskussionen.
Han drillede min mor.
Min mor var en typisk arbejderklassekvinde.
Og vi levede i et dårligt kvarter.
De fleste huse havde et lille stykke mudder, en stjålen cykel
og manglende hegnspæle.
Hun reparerede hegnet, anlagde en græsplæne og malede trappetrinnet.
Hun tænkte, at hvis der så pænt ud,
ville vi være pæne.
Det handlede om omdømme.
Bob sendte postkort til hende, hvor der stod:
"Læser det pædofile postbud stadig jeres post?"
Hun hentede det, gik ind
og blev rystet. Hun ringede til Bob:
"Han så det denne gang, hold op med det!"
Selv hendes begravelse...
Mor døde først,
far fortsatte i et års tid
med at drikke øl, så døde han.
Ved mors begravelse fik vi opgaver.
Jeg stod for mad og blomster.
Bob talte med præsten.
Det var en fejl.
Vi havde ikke været i kirken, præsten kendte os ikke.
Han sagde til Bob:
"Fortæl om din mor, som jeg kan tale om."
Bob øjnede en chance.
Bob sagde:
"Hun var passioneret racist."
"Det kan jeg ikke sige."
"Hun nød at arbejde i haven."
Han ville narre præsten til at sige noget, som ville få os til at grine i kirken.
Han advarede os ikke.
Og han fik narret præsten.
Vi hedder Ricky, Robert (Bob)...
Ricky, Robert, Marsha og Larry.
Larry er den ældste,
Han er i 70'erne.
Født under krigen.
For mig har han været den fornuftige.
Født først med alverdens byrder på sine skuldre.
Min mor fortalte, at som ung
fik han arbejde og gav hende pengene som en hjælp.
Larry er en regulær fyr.
Bob gav præsten et forkert navn.
Han advarede os ikke. Vi sidder i kirken.
Begravelsen begynder.
Kirken er fuld.
Kisten bæres ind,
præsten går forrest.
Præsten går op på prædikestolen. Selvsikker med sine notater.
Og så siger han:
"Eva efterlader sig fire hengivne børn.
Ricky,
Robert,
Marsha
og Barry.
Og...
...vi fniser.
Bob griner.
Alle ved det.
Alle griner.
Vi ser Larry...
Og kirken...
Hver gang vi tænkte på det
så vi Larry...
Sådan her.
Så begyndte vi at grine,
vi fik grineflip.
Til sidst gjorde Larry sådan her...
Og præsten tænker: "Hvad sagde jeg?"
Han havde narret præsten til at sige mere, som fik os til at grine igen.
Ting, som var løgn eller lidt forkerte.
Mine niecer og nevøer begyndte at græde.
Jeg havde papirlommetørklæder med.
De tog et og gav pakken videre.
Før begravelsen
havde jeg skrevet på lommetørklæderne og lagt dem tilbage i pakken.
Så på et lommetørklæde stod der: "Tudefjæs."
Og de griner.
Det var som et galehus.
Alt, hvad præsten sagde og gjorde, grinede vi af.
Man kunne se, at præsten var lidt rystet.
Efter begravelsen satte han kursen mod mig og Bob.
"Var det godt nok?"
Bob og jeg sagde: "Det var fremragende.
Det var fremragende."
Vi skal alle dø,
så vi bør more os.
Hvis man kan grine ad modgang, skal man nok klare sig.
Min bror Bob og jeg havde én regel, som lød:
Hvis man kommer på noget sjovt, skal man sige det.
Uanset hvad.
Måske går det godt...
...måske går det skidt.
Men man skal sige det.
Husk på det, mens jeg afslutter med den her.
Nå...
En dag var vi alle ude at køre.
Bob kørte. Vi sad tæt.
En lille udflugt til stranden.
Vi blev stoppet ved en kontrol.
Der står en betjent. Han stopper bilen.
Bob ruller vinduet ned.
"Hvor skal I hen?" Bob sagde: "Bognor."
"Vil De åbne bagagerummet?"
Han kigger på det.
Han kigger i bagagerummet.
Han går tilbage til Bob.
Han tager spejlet på en stang frem. Så kigger han under bilen.
Imens han gør det, falder hjelmen af.
Ud af hjelmen falder en 20-styks cigaretpakke.
Betjenten sagde: "I har nok spekuleret på, hvad vi har under hjelmen."
Bob sagde: "Jeg vidste, det ikke var en hjerne."
I har været skønne. Farvel!
Tekster af: Henriette Saffron